Dobro, dobro. Veliki aplauz, dragi prijatelji,
jer evo nas skoro na kraju ovog kermesa...
PRVA LEPA STVAR
Molio bih za jedan snažan aplauz
ovom izuzetnom žiriju
komitet Banji Pankaldi odlučio je da ove godine
izabere jednu od mama za Mis Leta.
Naši su saradnici već u sali.
Pažnja, lepe i mlade mame
Zamolio bih Nuove Dimensioni
da tušem naglase ovaj trenutak. Maestro.
Nalaze najlepše mame a včeras ih ima dosta.
Vidim da je odabrana još jedna mama.
- Zmarmudji Mara. - Dobro.
- Loreli Eliza. - Odlično.
Ajoj, kako se zovem? Nidjoti Ana udata Mikelući.
- Bravo! - Bravo!
- Bertučeli Luana. - Odlično.
A sad jedno iznenadjenje. Izbor pobednice
izvršiće jedna osoba
koju smatram prijateljem svih nas. Izvolite, maestro.
Evo naše pobednice!
Mis Mama Leta 1971! - Mama je pobedila!
- Sidji, pašćeš. - Da upoznamo mamu pobednicu.
Mogu nešto da kažem? Gospodja Ana, jelda?
Vi ste mirno mogli da učestvujete i u glavnom izboru. Da li sam u pravu?
- Apsolutno. - Šta mislite?
Mnogo je dobra!
Gospodjo, kako se osećate? Jeste uzbudjeni?
- Pa, malo. - Evo cveća.
Sada malo za fotografe. Dobro, dobro. Izvolite.
Dobro. Gospodjo, izvinite, a gde su vam dečica?
Ne možemo da verujemo da ste već mama!
Moja deca, Bruno i Valerija, evo ih. Mahnite, deco!
Oboje lepo pevaju, trebalo bi da ih čujete.
- Ovo bi trebalo da je suprug? - Mario.
- Malo je stidljiv. - Stidi se!
Šta da kažemo, Mario, stvarno, blago vama!
Dobro, pozdravimo aplauzom Mis Mamu i ostale mame.
Hvala, hvala.
Nastavljamo takmičnje gde smo ga prekinuli.
Vratimo se našim takmičarkama,
opet vam ih predstavljam. One su ušle u finale.
- Poci Suzi. - Biadjanti Lorela.
Odlično. Sad smo zaista stigli do finala.
Idem ka žiriju, koji molim da pozdravite snažmim aplauzom.
Kao što znate, sabrani su vaši glasovi
koji su stigli u simpartične novine Banji Pankaldija.
OBRADA: Donato Di Bergamo
- Mama mia! O Bože! - Izvinite.
Dodjavola!
Ej, prijatelju! Izvini trenutak.
Prijatelju!
Profesore, dopala vam se? Lepa roba.
Šteta da je popušite, to je bacanje.
- Proćitao sam knjigu koju ste mi dali. Super, profo! - Bravo.
Imam i drugu robu, stvarno specijalnu,
čisti braun. - O Bože!
- Ne, u redu je. Hvala. - Okej. - Hvala za brigu.
- Da vam sačuvam neki gram? - Ne, hvala.
- Prijatno veče svima. - Okej.
Profesore, kaciga! Platićete kaznu.
Ljubavi, ne.
Katerina te je čekala pola sata.
- Ko? - Tvoja učenica, da obnovite gradivo.
Pripremila sam rižot i rostbif. Još su u rerni.
I tortoa. Ja sam pojela samo jedno parče.
Čestitam ti, ljubavi!
Sandra...
- Sedi. - Šta je sad? Već sedim.
- Što se smeješ? Stvar je ozbiljna. - Skini bar kacigu, ličiš na ludaka.
Skinuo sam kacigu. Da li se promenila suština razgovora?
Ne bih rekao. A ti?
Evo, sa kacigom u ruci a ne na glavi, šta se promenilo?
Da li se promenila suština? Ne izgleda, priča je i dalje ista.
Hoćemo da razgovaramo? - Bruno, ljubavi...
Kakav razgovor, izvini? - Sandra...
Mi dalje ovako ne možemo. To je svima jasno, čak i mačkama.
Ti si mnogo bolja od mene. - Opet si bio u parku.
- Kad promeniš temu... - Opet si bio u parku!
Ali ovo je svečani trenutak, rastavljamo se.
Smeje se. "Bio si u parku". Ovo je ozbiljan momenat!
Ne mogu da shvatim, proveo si rodjendan u parku
kao poslednji narkoman. Shvataš, Bruno? U tvojim godinama!
Nisam narkoman, rekao sam ti to hiljadu puta.
- Maksimalno, možda... - Povremeni korisnik.
- Bravo. Baš maksimalno. - Naravno, maksimalno. U redu.
Zašto, zašto?
Znam da je teško da se to prizna, da se čuje- Sve je to teško.
Ali, Sandra, došao je trenutak da svako ode svojoj kući.
Bruno, ljubavi, znam da nije baš lepo da ti kažem, ali ovo je moja kuća.
- Izvini. - Dobro, nastavimo da se pravimo da ništa ne razumemo.
Da nastavimo da se ne razumemo? - Nastavimo onda, hajde.
Pa on je stvarno lud. Stvarno je lud!
Dobar dan.
Mikelući, hoćeš da probaš junetinu?
- Ispala je bez veze. - Pa jedi je onda.
- Vi ste profesor italijanskog? - Da.
Tu je jedna žena koja bi da razgovara sa vama.
- Sa mnom? - Da. - Ja primam sredom.
Vidite, ona dole na donjem spratu. Vidite je?
Niste me našli, u redu?
Tražili ste me, ali nšta, nema me nigde.
- Kad budete imali vremena mogu da razgovaram sa vama? - Ne.
Ujače... ej!
O, lepi, kako si?
- Tu sam sa mamom, nisi je video? - Ne.
- Šta to radiš? - Valerija! - Jesi lud, bežiš?
I ti si tu? Kakvo iznenadjenje.
Vidi ih, ćao.
- Kako je, a? - Kako može s tobom da se razgovara, Bruno?
Ne javljaš se na telefon, poslali smo ti šest mejlova.
- Ali izgledaš dobro. - Šta dobro?
- I on, kako je visok, Serdjo. - Aldo. Serdjo mi je brat.
- Aldo. - Bruno, mami je gore.
- Molim te... - Prebacili su je na intenzivno.
Radi se o par nedelja.
Ako ne dodješ bar da je pozdraviš nikad to neće da ti oprosti.
Ma nije da neću, nego...
imam ovde ocenjavnje i imam puno posla.
Ja bih baš da odem.
Hajde, doći ću, doći ću sigurno.
Dajte mi malo... Baš mi je drago da vas vidim.
Ćao. Ćao, Aldo.
Pozdravi i oca.
Javiću se. Barem telefonom. - Ali zašto?
Koji govnjar!
- Ne mogu da verujem. - Rekao sam ti da nema svrhe.
Šta to radi?
Ne rade joj više ni hemio terapiju,
nema svrhe. Samo lekovi protiv bola.
Jadnica, spava sve vreme. Pozliće ti kad je vidiš.
- Kako to da već imaš dozvolu? - Napunio sam...
U martu je napunio osamnaest godina.
Osamnaest godina?
- U junu... - Ove godine ima maturu.
A za studije ćemo da vidimo.
Zašto ga ne pustiš da priča? Ima osamnaest godina, vozi, pusti da priča!
- Nisi čak ni devojku obavestio da si krenuo. - Koga?
- Zar ne živiš sa nekom? - To se u stvari kaže "sustanarka".
Hajde, moram da odspavam, noćas nisam oka sklopio.
Kako je lepo pričati sa tobom, zaboravila sam to, ma nosi se!
Kakvo je ovo mesto?
- I ne liči na bolnicu. - U stvari, to je "hospis". tako se zove.
- Kako? - "Hospis".
- Spava. Idi. - Kako "idi? A ti?
Ja idem. Ako ćeš da spavaš, imaš ovde udobnu fotelju. Idi.
- Ma šta "idi"! - Idi! - Valerija...
Gospodjo, ima li noću autobusa do stanice?
- Pst! Tiho. - Neki prevoz?
- Gubi se! - Ajaj!
- Boli me! - Napolje, napolje!
- Šta to otac radi? - Ćuti, glupačo, spavaj!
Da si ućutula! Moraš da se gubiš iz ove kuće.
Zašto si takav sa mnom! Šta kažeš, Mario?
Jesi razumela? Hoćeš da me nema, to hoćeš!
- Hajde, oblačimo se deco. - Jesi razumela, a?
Proklet da sam kad sam potpisao da ostajem u Livornu.
A tako mi je lepo bilo u Pontremoliju sa stanicom, a ja sam ovde došao!
- Eto, odlično, ljubavi. - Ugušila si me!
Hoćeš da me nema!
Šta radiš?
Ti odlaziš.
- Jesi razumela? Deca ostaju. - Neću da mama ode.
- Ćuti. - Ljubavi, posle će tata da se smiri i sve će da bude u redu.
Neće da bude u redu ništa. I pokupi to.
- Dodji ovamo, ljubavi. - A, je li?
Onda znaš šta ćemo? Jedan, dva i tri napolje! Tutanj!
Sklonite mi se s očiju! Napolje!
Neću više da vas vidim makar živeo sto godina!
Nemoj da se usudiš da ponovo podješ tim stepenicana... ubiću te!
Svi ste videli, jeste? A? Izbacio sam ih.
Sad možete da udjete i da gledate svoja posla.
- Sve je u redu, nije ništa. - Gotova predstava.
Nezi, jesi video sve? Nemoj nešto da propustiš!
Budalo!
Bolje, a?
- Mama, nisam uzela Gigija. - Šta, ljubavi, mecu?
- Doćićemo kasnije da ga uzmemo. - Hoću sada,
inače šta će on jadan? - Hoćeš malo da se smiriš?
- Mama, Bruno me udara. - Nije istina, samo sam je pipnuo.
Ne mogu da verujem, nisi obula ni cipele! Dodji ovamo.
- Ona je glupa, ne vredi ništa. - Jesi čula? Bruno mi je rekao da sam glupa.
Budite dobri. Sad idemo da iznenadimo deku i tetku
i svo troje ćemo da spavamo u velikom krevetu.
Znate da je sa mamom uvek lepo.
Uzeo sam gitaru
i sviram za tebe.
Vreme da se nauči, a ja da sviram ne znam
a sviram za tebe.
Čuj ovaj sada glas...
Prva lepa stvar što od života sam je im'o tvoje je lepo lice i mlado
Sa drveća zvezda jedna, i noć svetlija je sada,
a srce zaljubljenije sve više...
U patikama po ovoj vlazi!
- Mama je rekla da budemo brzi. - Ali ja sam cipele obuo.
Sad polako jer deda spava. Naravno da si šašava.
Vučeš decu u ovo doba?
Šta da radim? Poludeo je, dere se, skoro mi je kosu počupao!
Ti si ga sludela.
- Šta sam uradila? - Znala sam šta se dešava.
Sestra si mi, nemoj sad i ti.
Previše komotno, dodješ i hoćeš da te ljudi ne osudjuju.
A sada dušice moje, tetka će da vam da nešto slatko
i posle vas stavlja u velik krevet na tolpo.
- A gde ću ja da spavam? - Na kauču u trpezariji.
Ne odgovara ti? Hajde, samo se žali.
Ima ih u mnogo boja. Kakve hoćete? Bele, crvene, plave.
- Znate kako se zovu? - Idemo.
- Jesi luda? Gde ćeš? - Bilo gde, uvek je bolje nego ovde.
- Ti idi, ali decu ostavi ovde. - Oni su moja deca, idu sa mnom.
Ružno ćeš da završiš, da ti ja kažem!
Zbogom!
- Mnogo je lepo ovde! - Dvokrevetna, imam samo ovu.
- Hvala, odlična je. - Hteo bih i da pogledam.
- Mama, vidi, ima i cveća. - Ali od plastike.
Ali je lepo. A ima i lavabo.
Sad u krevet jer je kasno. Hajde, kreći.
- A gde ću ja da spavam? - Ljubavi, spojićemo krevetei.
Daj mi ruku, hajde. Jedan, dva...
Mama, vidi, ima i Isusa! Da se pomolim?
- Bravo, ljubavi, pre spavanja. - Ali mnogo mi se kaki.
- Fuj, gadno. - Mnogo ti se kaki?
- Hoću sama. - Dobro, ljubavi, čekam te ovde.
- Mama, jesi tu? - Da, ljubavi, tu sam.
Čuj koje kapi, ne može dfa se spava.
A onda čoveka obuzmu brige, neka tuga
i sve počne da ga nervira. Dozvolite.
Molim vas. zauzeto je.
- Ljubavi, jesi gotova? - Samo trenutak!
- Trenutak. - Samo polako.
Hoćete cigaretu? Sa mentolom su.
O da.
- Hvala. - Ništa, ništa.
Čini mi se da sam vas već video negde.
Ovog leta, veče za mis Pankaldi.
Vi ste bili najlepša mama, zar ne? Ja sam bio u žiriju.
Naravno. vi ste onaj što piše za Telegrafo, zar ne? - Roberto Lenci.
Uglavom se bavim društvom i običajima, a posbeno spektaklom.
Bogamu, to mora da je prilično interesantno.
U početku, možda. A posle je to samo tram tram, danas ovde, sutra tamo.
Naravno, ne pitam vas odakle i vi u hotelu kao i ja.
Svetski smo ljudi, život je to, pretpostavljam, zar ne?
Pustimo sad to.
Mama, napunila sam!
Odlično, ljubavi. Da povučemo vodu?
Pustite, ja ću posle.
Dečja kaka, Isusova kaka!
- Laku noć, hajde. - Laku noć.
Znate, kad se vi nasmešite...
Znate, gospodjo, isti ste kao Ava Gardner.
- Ko, ona što je bila sa Valterom Kjarijem? - Aha.
Ludi ste, Ava Gardner je prelepa i elegantna žena.
- Znaš da mama puši cigarete? - Pst, smiri se glupačo.
Bili bi odlični na filmu.
- Ko, ja? Vi me zafrkavate, hajde. - Ne, ozbiljno vam kažem.
Baš bih voleo da čujem mišljenje mog prijatelja Augusta Paoletija.
Znate li grofa Paoletija? - Živi u onoj lepoj vili u via Kalcabidji.
Da, ali leti odlazi u Kastiljonćelo.
Blizak je prijatelj sa mnogim ljudima iz filma,
Mastrojani Sordi, Paolo Paneli... - Izvinite.
Laku noć, Doris, posle...
Ne, i... palo mi je na pamet da maestro Dino Rizi ovog leeta
počinje snimanje novog filma baš u Kastiljoćelu.
Možda ste pročitali u mojoj najavi.
- Šta radiš, pušiš? - Samo pućkam, ljubavi.
Dotore Lenci, veoma ste ljubazni,
ali sada, nažalost, nemam vremena da mislim na te stvari.
- Kako vi kažete, gospodjo. - Dozvolite.
A i mislim da nisam baš za film.
- Idemo. - Laku noć. - Da ljubavi.
Izdisaj.
Ovde se ništa ne čuje. Pa ova stvarčica ne funkcioniše.
Pogledajte malo, Djada, molim vas.
- Ne radi. - Ne? Nema veze, gledaću ovako.
Da, dolazi on sada iz Milana!
Nema ni komande, to je moderan uredjaj.
Sklonite se, ne vidimo.
Želeo sam samo da pomognem. Izvinite.
Ti si sin? Profesor?
Koja žena tvoja mama!
Da imam dvadeset godina manje i još neku nedelju pred sobom.
- Enio, hoćete da se smirite? - Izvini.
Hajde, sad ćeš i ti. Ionako se ništa ne čuje.
Zašto si došao? Ne umirem, ne očekuj to.
Tim bolje, tako ću odmah da odem.
Meni se nikiad nije svidjao, taj Karmine.
Ali zato onaj, kako se zove? Kristian je baš sladak.
- Ja mislim da će da buide sa Paolom. - Možda hoće.
Kako si se obukao?
Nikad nisi umeo da se oblačiš.
A vidi kosu!
Malo je ostalo, je li?
Hajde, poljubi me.
Još uvek si lep.
Ali malo zaudaraš.
Smem da se kladim da se jutros nisi umio.
- Mama, molim te. - Hajde, obrisaću ti karmin!
- Sam ću. - Koji si baksuz!
Što se smeješ?
Imala je ciklus hemioterapije,
ali je sad gotovo, više ne treba, bilo bi beskorisno.
Ostaje nam jedino da joj pomognemo u poslednjoj fazi.
Da li slušaš šta kaže profesor?
Da. Ali meni svejedno ne izgleda da je gotova. Izvinite.
Ana je izuzetna žena.
Nisam dosad video pacijenta u terminalnoj fazi ovako vitalnog i veselog.
Kažete da je stalno pod sedativima...
Zašto malo ne ćutiš i ne saslušaš?
Dajemo joj opijatske lekove sa visokom dozom i rehidratacijom.
Spava dubokim snom, ali kad se probudi!
Nažalost svi znamo njeno kliničko stanje.
Izvinite, ljudi. Znam, ja sam budala.
Mogao bih da se lišim pušenja.
Videla sam, u malom džepu.
Doktore, izvinite.
Hteo sam nešto da vas pitam... Izvini, malo ćemo nasamo.
Budi tu.
Da li postoji neki legalni lek
koji bi malo umanjio prazninu, nezadovoljstvo?
Neki od onih opijata, tako...
Da li si nekad probao sa kupanjem u moru? Izvini, čekaju me na odeljenju.
- Ćao, Valerija, vidimo se. - Profesore, hvala. Dovidjenja.
Počastvovana sam, Nidjoti. Veoma mi je drago.
Zdravo.
Da te upoznam sa groficom.
Ono odvratno mesto u Tofanama. Ne zna se.
Dona Maria Gracia, moje poštovanje.
Dozvolio sam sebi da povedem moju dragu prijateljicu Anu.
Počćastvovana sam, Nidjoti, drago mi je. Čestitam na kući, elegantna.
Prosalava je stvarno divna! - Mislite?
Meni deluje nekako mlaka, zar ne?
- Kako to da zabave više nisu zabavne? - Stvarno.
U stvari, sada na današnji dan...
Mama...
Sandrina me nervira, ne da mi da gramofon u sobi bude uključen.
Hoćeš da joj kažeš, molim te, da se nosi?
Rekla sam ti hiljadu puta da me ne gnjaviš.
To je francuski.
Hajde, poljubac mami i onda me ostavite na miru, molim vas,
inače će da me zaboli glava.
Vidiš? Ne smeš da mi ideš na jaja, biće kako ja kažem.
- Koji temperament ova mala! - Pa da. - Ona je zlato.
Ako dozvolite, gospodjo, idem da pozdrtavim grofa Augusta.
Dodji.
Moje poštovanje.
- Udarila sam. Još jednom. - Udarila je! Idemo.
Makro mu je doveo novu kurvu.
Recite, da li je bolje ovde ili na proslavi Unita.
- Videćemo. - Naravno, isto je.
- Robertino, ko je tebe pozvao? - Dobro veče, Augusto. Uvek se šali.
- Ovo je Ana. - Nidjoti Ana, počastvovana.
- Naravno. Pa mi se poznajemo! - Da?
- Ne. - Prošle godine na Tofanama.
Ispao vam je reket i ja sam ga dohvatio.
I nosili ste komplet beo kao sneg.
Izgleda da ste me pomešali sa nekom drugom.
- Niste nikada bili u Kortini? - Ne.
- Onda moram da vas odvedem. - To je divna ideja!
Augusto ima prelepu vikendicu, da je vidiš!
Tebe, medjutim, neću da vodim.
Cele večeri grof se bavi onom.
- Kime, mis Pankaldi? - Baš je dobra, ali stalno se smeje.
- Deluje mi malo blesavo. - Vidite?
Pametna je ta, da vam kažem.
Kaže da jke udata, ali je muž oterao.
I verujem, jadnik, ko zna koliko rogova!
Medjutim, gospodja grofica, što se rogova tiče...
Nju u stvari uvek boli glava!
Hoćete malo da se smirite, nevaljalci?
Izvinite, dozvolite.
Izvinite.
Donela sam vam kolače, čokolada i šlag.
Baš lepa proslava, šteta što ne možete da vidite.
Grof je pravi džentlmen.
- Ne jedeš? - Ne jede mi se. Hajdemo odavde, molim te.
Valeriji se spava. - Nije tačno, prošlo me je.
Još neki minut, hajde, budi dobar. Lepo ćemo da se pozdravimo i idemo.
- Izvinite za smetnju. Ne smetaju vam, je li? - Ma ne.
Rekao sam vam, budale!
Znam ja dosta, doveo ih je novinar.
Mislio sam da su njegova deca. - Mogu i tvoj da pojedem? - Ne.
- Ne, ne, ja sam gotov. - Hajde samo.
Niko ne kuva kao Valerija. Sve lagano, bez zaprški,
ali specijalno. Bravo, ljubavi. - Hvala.
Serdjo, hoćeš da prestaneš sa tom gitarom? Za stolom smo.
A onda tu je i pitanje elektrišnih instalacija na stepeništu
koje treba da se srede, ali zasad sam blokirao...
Jedi, ispričaćeš mu to drugi put.
Ovih je godina
utrošena gomila para za kuću vaše majke,
a da ne računam vreme koje je izgubljeno.
Uradili smo to drage volje, da se razumemo.
- Ako treba da se učestvuje... - Nemoj da brineš.
Ti imaš divan karakter i uvek je sve jednostavno
ali u toj zgradi sve treba da se dovede u redu po propisima.
Tamo su još keramički osigurači, još od pre rata!
Sada nam opštinski propisi nalažu, kako je predvidjeno odlukom iz 2003.,
da se sve obezbedi. Pokazaću ti nešto, da se nasmejemo.
Imam ovde zapisnike sa poslednje vanredne sednice.
Moram da ti ih pročitam pa ćeš da mi kažeš da li sam u pravu.
Gde je? Čekaj... - O, imam i grašak.
Baka mi je dala da čitam pesme koje si ti pisao.
Baka mi dala da čitam pesme koje si ti pisao.
- Ali zašto? - ... mora da se uradi u PVC-u.
Nekoliko njih mi se baš svidja.
Mislio sam da ih koristim kao tekst sa grupom.
Mnogo mi se svidja ona koja kaže: "Došao na svet pešice". Kako ide?
Ne znam, ne pamtim.
...sastanci i sastanci zbora stanara, jedan za drugim.
Ima jedan davež sa drugog sprata!
Ta...
...ta grupa, da li i pušite? - Ne, ujko, ne brini,
nema droge, protivnici smo. - A, eto.
Tamo uvek ima sveta, svake večeri. A onda i mirisi iz kuhinje
idu pravo u sobu tvoje majke, to uopšte nije dobro.
Ljudi to koriste. A tu je onda i pitanje
one sa drugog sprata što drži pudlicu, svake noći laje.
Izbila je jednom i svadja!
Onda sam ja intervenisao i uneo malo reda.
Pošao bih sa tobom da ti pokažem na šta liči sobica za kuvanje,
ali mi je žao da koleginicu ostavim samu.
- Ne brini, svejedno ti hvala. - Laku noć, Bruno.
Super je moj šurak.
Kapi...
Ništa.
Valjda ima nešto.
Stoke, vidi ovo!
Na šta liči Anina slika.
I ovo jadno cveće.
Umire od žedji, kao uvek. Ja ću da vas zalijem.
Zna se ko to mora.
A moram ja, uvek ja.
Valerija mi je rekla da ćeš odmah da otputuješ.
- Bolje ovako. - Zašto ne ideš da legneš, već je jedanaest?
- Imaj poverenja. Sad ćeš da vidiš malo nereda. - Šta ćeš da mi pokažeš?
Otkad mi je umrla mama, to moram ja.
Gledaj ovde, ovo su sve vaše stvari.
Tvoja je majka to držala sve nabijeno u fijoku
i ja to sve sredim. Inače ko bi drugi? Niko. - Bravo.
Vidiš šta je još sačuvala?
- Bio si dobar. - Kopirao sam knjige.
Ovo su tvoje pesme.
- Znaš da treba "nije loše"? - To ću da sredim.
Gde su bile, tu? Staviću ih ovde.
Majka se ponosila tobom.
Mada se danas zadovoljava da kaže da ima sina profesora u gimnaziji.
Istituto albergijero, Nezi.
I neće da ljudi znaju da se nikad ne javljaš.
Sad ću da ti...
Sad ću da ti pokažem album koji sam upravo napravio.
Gde sam ih stavio? A, požurio sam.
Ako ovde malo ne sredim. Gde su? Evo ih.
Šta gledaš? Nema tu ništa.
Unutra, sredjeno.
Evo, samo negativi, onda sam ja skenirao
i uredno štampao. Prelepe su. Kakve su?
- Divne. - Divne.
Možda ih sutra pregledam. Čuj, Nezi, mrtav sam umoran.
Idem da spavam. Imaš li nešto za spavanje?
- Skuvaću ti kamilicu. - Ma kakva kamilica.
Možda neki alkohol. - A, ne.
Ali nije rečeno, jer majka je majka, sirotica, imala probleme.
Baš odvratno!
Razmišljanje, "Opiši tvoju kuću".
Razvoj: "moja je kuća u via dele Navi,
ali sada, kad je mama filmska glumica,
živimo u Kastiljončelu u jednoj vili.
Ali u jednoj manjoj koja se zove "depandans",
ali je lepa kao kućica sedam patuljaka.
Ali to nije naše kuća već od jednog maminog prijatelja."
To ne smeš da staviš.
A mama i nije glumica, samo statira, to je drugačije.
Posle ću da izbrišem.
"Kad ona radi mi ponekad idemo sa njom, a nekada ne
i ja i Bruno idemo do kamenjara i Bruno lovi ribu mrežicom
a ja ga gledam". - Nemoj ni mene da stavljaš, molim te.
Onda moram sve da izbrišem!
Sada mama ide da snimi scenu dole u boriku.
Ako sidjete do mora, pazite, bez kupanja jer je ledeno.
Za jelo imate prženice. Hoćeš da mi pomogbeš?
Za bilo šta, dodjite u krojačnicu i zovite me.
Poneću i papuče.
Ne bi se reklo, ali i statiranje je eprilično naporno.
"Spremni, akcija, klapa" i ponavlja se ko zna koliko puta.
Nisam shvatila zašto. Pokušajte da ne smetate.
U vrtu se tiho govori i ništa se ne dira.
- Samo bi nam to trebalo! - Pozdravite.
Pustimo decu da se igraju, neka rade šta im je volja.
- Dobar dan. - Oni su kući.
A ti, mali čoveče? Vidi koji mišić. Pogledaj kakva stena.
- Ispravi ledja. - Bravo.
Idemo, Ava Gardner, inače će direktor produkcije
da se naljuti na mene. - Da.
- Hasta la vista, mućaćos. - Hasta la vista! - Budalo jedna.
Augusto!
- Šta rade? Ljube se? - Šta pričaš, jesi luda?
Sandra, šta bi se menjalo da sam ti rekao za mamu?
Kako je? Loše, kažu.
Što dolaziš? Ne dolazi. Ne, ionako se brzo vraćam.
Ako treba, zvaću te. Ćao.
Bruno!
Drago mi je, Lućano Valezi, vlasnik ovog ovde preduzeća.
Radi se na izmisšljanju poslova. Šta da se radi, sad je tako.
A ti? umetnik, a? Blago tebi.
Ko zna koliko riba ima u Milanu!
Aperitivi, vernisaž, revije.
Sve sami gabori rade kao modeli za Dolče e Gabanu!
- Izvini, to u šali. - Izvoli.
Moram da priznam, prilično sam neotesan.
Ali imaj u vidu da sam sada odvojen od žene.
Posle deset godina kućnog zatvora sada sa, eto, malo odlepio.
Hoćeš da prekineš? Stalno gnjaviš ljude.
U pravu si. Malo sam pričao sa tvojim bratom.
U kol centru Guastiče ne žele otpuštene iz Delfija.
- Hoćeš ti da središ? - Da. - Idem ja.
- Kad se vraćaš? - Kad se završi, Valezi!
Imaš pravo, izvini. Ako ti treba prevoz...
Tu sam motorom. Misliš da ne znam da vozim? Daj, Bruno.
Uvek imaš pravo. Savršena žena.
Bruno!
Ko je sad ta figura tamo?
Moj šef. Imbecil.
Pusti mene da vozim. Samo mi fali da se slomim u Livornu.
Baš smo super zajedno na motoru!
Loriano, reci mi.
- O Bože! - Šta?
Loriano!
Preturili su svuda, u potkrovlju, u šumarku, ništa.
- Noćas je bila uznemirena. - Uzela je duplu dozu protiv bolova.
Ali ujutru joj je bilo dobro, odmah je htela da ustane.
- Kako je moguće? - Ništa, napolju nije.
Nisu je videli ni na prvom spratu.
Izašla je u spavaćici?
Nije joj tu jakna, ogrtač i tašnica. Ona je luda!
Bruno...
Bruno! Ej! - Ne gnjavi.
- Svadjaju se. - Ko?
Mama i onaj čovek. On se dere. Dodji. Hajde.
Zašto? Šta sam uradila? - Spusti glas!
A onda i to sa decom baš je bez veze!
- Kakve veze imaju deca? - Pst!
- Zašto si takav sa mnom? Šta sam uradila? - Hajde, napolje!
- Idi! - Polako!
Pazi da neću da gubim vreme sa tom bezveznakinjom!
- Mamine srećice. - Mama!
Šta radite tu, hladno je napolju? Odmah unutra!
dodji ovamo. Bravo dušo, tu su korpice koje nam daju na snimanju,
pune divnih stvari za jelo,
Prvo jelo, glavno, garnirung, sir, voće a tu je i kolač!
Ja sam baš gladna, a vi?
Bilo je prilično teško jer je bila ona velika kamera
na šinama kao mali voz. A ja prvo sa poslužavnikom u ruci
morala sam da pazim da se ne sapletem u one stvari,
na one prečke, a da ne gledam na zemlju, inače bi se videlo.
Dotor Rizi mi je rekao "bravo"
i za sutra mi je dao da kažem jednu rečenicu.
Ako si bila dobra zašto se onaj čovek naljutio i udarao te?
Ne, ma gde udario! Hajde, pomozi da naučim napamet rečenicu
jer ako pogrešim onda će itekako da se naljuti.
Ova podvučena.
Evo ovde.
- Pa ti si kelnerica? - Da i don Marko je dotor Mastrojani.
Igra ulogu sveštenika koji se zaljubljuje u gospodju Sofiju Loren
ili ona u njega. Nisam baš sigurna
jer siže priče nama statistima ne govore.
- I ja mu kažem "Dobro veče velečasni"... - Ovde piše "dobar dan".
Ćuti, u stvari, uvek pogrešim. Onda kaže:
"Dobar dan velečasni. Danas je testo sa sosom
i prženice od kalamara". - Ovde piše "prženi"
Znam, ali sam mislila da je "prženice" lepše, simpatičnije.
Po meni svidjalo bi mu se više "pečenjica" a dotor Rizi. Šta vi kažete?
Hoću da se svi lepo vratimo kući kod oca.
Ljubavi, naravno da ćemo da se vratimo. Uskoro, videćete. Uskoro.
Vruća si, nisi valjda dobila temperaturu?
Dodji, sad ćeš lepo da ispavaš i proći će.
Hoćemo da pevamo malo, deco?
Neću da te budim ja, ne, ne, ne.
Da nasmeješ se ti.
Lepo spavanje je možda sad,
ispod očiju sklopljenih tvojih.
Koja je to ozbiljna faca? Nasmej se lepo kao tvoja sestra
posle ćemo ovo da poklonimo mami. Ljubavi, gde gledaš?
Bravo, evo! Hvala.
Još jednom tebe.
Izvinite, avokato, šta bi to značilo "tužba zbog štete"?
Odnosi se na gospodju Mariju Graciju
jer su vaša deca razbila prozor.
Nisu oni, zakleli su se i ja im verujem.
Ostaje činjenica o neovlašćenom korišćenju vlasništva.
Kako "neovlašćenom" On nas je pozvao.
- Ana, hajde! - Trenutak!
U stvari, gospodjo, ja vas potpuno razumem.
Ali poslušajte me, izadjite što pre iz stana.
Naravno da ćemo da odemo. Samo da nadjemo novi smeštaj.
Samo toliko. Ja ću da se potrusim da gospodja ima malo strpljenja.
Hej, kako se zoveš? Dodji da probamo scenu!
Dolazim odmah.
Izvinite. Hvala vam mnogo, vi ste ljubazan čovek.
Ma hajde.
Ljubavi...
Hajde, sredi se. Idemo.
- Nismo mi razbili staklo. - Znam.
83/1, prvi put.
Akcija!
Dobar dan velečasni. Danas testo sa sosom
i pečenica od kalamara. - Stop!
O, Bože, znam, zato što sam rekla "pečenica".
Dovedi mi, hajde, moju dečicu.
Mario, šta tražiš ovde? Jesi lud?
- Ko je ova budala? - Pazi šta govoriš!
Ja sam muž ove prokletnice!
Smirite se, radimo.
- Idite, brigadijere, idite. - Pre svega ja sam marešalo.
Osim toga, dotor Rizi, ja vas veoma cenim,
ali vodite računa o svojim stvarimama! I poštujte uniformu!
- Izvinite, dotor Rizi, ako dopustite. - Idi pokupi glupaču!
Kako se zoveš? Gde ćeš? Stani!
- Dino, šta se dešava? - Merčelino. Malo strpljenja.
- Molim te, ostavi ih. - Provodila si se. Pusti me!
Idemo!
Ti, ulazi u kola. Odmah. Hajde, brzo!
U dva vas je ciganina pretvorila.
Satima u kamionu. Sad će da vas uzme, idemo.
A vi dobri!
Ljubavi moja.
Molim te, Mario.
Mama!
Smiri se, dušo, dodji kod tetke.
Vidi ovo, ovo dete gori. ima temperaturu.
Prokletnica!
- Film! - Šta sam ti rekla? Mislio si da preterujem.
Sad će deco otac o vama da brine, sve ćemo da dovedemo u red,
kako bog zapoveda. Je l' tako Mario?
Trebalo je da vidiš kako je posmatra onaj tamo, Marčelo Mastrojani.
Ništa se tu ne može, ona ne zna za sramotu.
Večeras polpetone, ti to voliš. Jesi zadovoljan?
Veoma.
Sedma stanica, Isus pada po drugi put.
Pod žestokim udarcima, stravičnih psovki...
Čak i vaške je nakupilo ovo dete!
Sirota nevina dečica.
Ne plači, ljubavi. Hajde, brzo ćemo.
Isus ostaje bez odeće.
Centurioni ga, po naredjenju Pontija Pilata, udaraju...
Jedanaesta stanica, Isus je razapet.
Dosta sa plakanjem, neće svet da se sruši.
Kosa će opet da izraste jača i lepša. Jelda, Mario?
Idemo, hajde.
Pomozite tetki da postavi sto.
Dvanaesta stanica, Hristos umire na krstu.
Isus, ispustivši dugi krik, izdahnu.
Bruno, dušo, ispravi se, primakni stolicu stolu,
salvetu na kolena.
Valerija, ljubavi, čekaj da otac počne i bez priče.
Malo i meni.
Prijatno.
- Prijatno. - Prijatno.
Kako je?
Nije kao mineštra sa taranom kako pravite tamo kod vas.
Ovo se zove "bordatino". To je stalno pravila moja baka.
Od nje sam naučila.
Sačekaj, dušo.
Samo ti jedi, idem ja.
Halo, dom Mikeluči.
Ne, neću da ti dam, taman posla.
Mario ne da. - To je mama.
Misli na svoj život, o dečjem ćemo mi da mislimo.
Ako imaš nečeg ljudskog idi kod oca u Paskoli,
morala sam tamo da ga stavim tvojom krivicom.
Sad izvini, za stolom smo. Ćao.
Ako hoćete još, ima.
On je oženjen.
Upoznao je nju i potpuno izgubio glavu.
Ali nema nameru da ostavi svoju familiju.
Baš su lepi zajedno?
Dodje mi da zaplačem, ali da ne ispadnem blesava?
Hajde.
- Šta je rekla učiteljica? - Da sam dobra. Bruno je za temu dobio četri.
- Da li je neko dobio više? - Benčini i Fontaneli četri plus.
Još nismo najbolji. Danas prelazimo zajedno matematiku.
Bez diskusije, hoću najvišu ocenu.
Kažem to zbog tebe, dušo, zato što to zaslužuješ.
- Mikelući! - Bruno!
Da dodješ na teren danas, igra se u jedanaest.
Garceli donosi pravi fudbal.
- Ne mogu danas. - Nikad ne možeš!
- Bravo dušo. - Teška ti je zadnjica, a!
Daću ti ključeve od kuće. Pazi, budi oprezan kad prelaziš ulicu.
U redu?
- Gde juriš? - Budi dobra i ćuti, mama, sada.
Videćeš da ćemo ovog puta da uspemo.
Brzo!
Na vezi je.
- Halo? - Ljubavi moja najlepša! - Ćao!
- Kako si? - Dobro, hvala, a ti?
- Ko je? Mama? - Pst!
- Da, tu je Valerija. - Hoću i ja da razgovaram!
Čekaj!
A, razumeo sam.
A tvoj broj?
U redu, tražiću od njega.
Kad tetke nema, ali uvek je tu.
U redu.
I ja tebe.
Dajem ti je. Drži!
Mama, gde si? Kad ćeš da dodješ?
Znaš da mi je tetka bacila roze jaknu
jer kaže da je bila prljava?
U redu mamice, da, dobra sam.
- Upiškila si se! - Nije istina, to je bilo već.
Ja ču da osušim. Sad brzo!
Hajde. Trk kući.
Dženifer, ovi su dani bili najlepši u mom životu.
Moraš nešto da mi obećaš,
Da će ova naša ljubav uvek u nama da ostane.
Obećavam.
- Hajde, idemo. - Plašim se.
Uzmi torbu i ćuti. I ugasi to svetlo, glupačo!
- Vratimo se u krevet. - Pst, tišina.
- Šta radiš? Opasno je. - Pst!
Hajde, predji. I daj mi torbu.
- Pada kiša! - Pst!
- Daj mi ruku. - Mama...
Dodji, ovde ćemo.
- Bojim se. - Ne brini, tu sam ja. Samo tako.
- Pazi. - Hladna je.
- Mnogo je visoko! ako poginem? - Ja ću da te uhvatim. Hajde, glupačo!
- Ne mogu. - Svetlo. Probudila se!
- Ne mogu. - Gore po tebe!
Šta radiš, ostavljaš me ovde? Mama, opasnos je, pomozite.
O bože, sam je.
- Ljubavi, a Valerija? - Vrata su bila zaključana.
- Ona preko krova nije mogla. - Ulazi u kola.
Znao sam da neće dobro da se završi.
Da li me se sećaš?
- Mama! - Ljubavi, zatvori oči i i skoči.
- Ne mogu. - Ne brini.
- Plašim se! - Ne brini.
- Šta se dešava ovde? - Dodji, mama će da te uzme.
- Jedan, dva, tri. O! - Mario, kradu nam decu!
Kreni, Armando! Brzo, idemo!
- Hajde ljubavi, ulazi. - Brzo, u zatvor ćui zbog tebe.
Kakav zatvor? To su moja deca! Kako sam tresnula, deco!
O, o, stanite, bitange!
Stani! Vrati mi ih!
- A naći ću te ja! - Znala sam, trebalo je da budemo oprezniji!
Nemoj sad i ti, Leda!
Ovde ima jedna super picerija.
Vidi, apoteka, trebale bi mi neke stvari.
Kako lepo svetlo.
- Lep dan danas. - Mama, moraćemo da se vratimo u bolnicu.
Daj, a šta da radimo tamo?
- Vodi me okolo da malo gledam izloge. - Mama, daj!
Ili me vodi kući, tako ćemo malo ti i ja da budemo zajedno.
Vidi, baš je lep ovaj model!
Lepo bi stajao Valeriji, ona još uvek lepo izgleda.
Ne mogu da shvatim kako može da bude sa onim bezveznjakom. - Zašto? - Ma!
- Djankarlo je dobar čovek, mama. - Onakav sitničav, ma hajde!
A i prilično je i ružan. - Sad, ružan...
- Treba li ti nešto, ljubavi? - Ne, imam sve.
- Gaće? Čarape. - Ne, imam.
Ja mislim da postoji nešto izmedju tvoje sestre i Valezija iz agencije.
Lep čovek, znaš ga? - Da. - A i simpatičan, visok.
Šta to znači visok? A baš i ne bih rekao.
- Ne, a? - Nije. - Nije, je li?
Onda, po tebi... Vidi, kako je lepo!
Zašto ga je žena izbacila iz kuće? - Ne znam.
Ali i tvoja sestra, da znaš, ona je baš cvikatorka.
Ona bi da bude poštena, razumeš? Zbog dece to radi,
koja su i odrasla, briga njih.
Nije kao ti tvrdoglavko... - Mama, vašar ne.
- Hajde, malo. Baš si dosadan. - Ne juri. Gde žuriš?
- Idemo da vidimo. Ima i šećerne vune! - Idi polako.
- Hoćeš da mi date jedan šećer? - Mama, vidi koji red.
Izvinite.
Koliko?
- Hvala. - Lepo! Oduvek sam volela šećernu vunu.
- Jesi sigurna da smeš da jedeš? - Pa jedu ga i deca!
Probaj. - Meni je uvek bio odvratan.
- Mama, da idemo? - Da malo igramo ti i ja?
- Jesi luda? - Hajde, jednu. Molim te.
Hajde!
Mrdni se malo.
Lepo je, hajde.
Dodji ovamo. Razmrdaj malo te noge, hajde.
- Neću. - Hajde.
Zašto? Ne škodi mi, hajde.
Bravo, tako. Stegni me malo, daj.
Otkad nisam igrala?
Nezi me vodi samo na izložbe slika.
i u Goldoni da gledamo predstave. On je preozbiljan, znaš?
Ali je mnogo ljubazan. Kupuje mi, platio mi je i poneki račun.
Za rodjendan mi je doneo ovoliki buket ruža.
Idemo, hajde, kašlješ.
Ne, ne, igramo lagano.
Igramo lagano.
- Veruješ li da me je pitao da se udam za njega? - Ko?
Loriano, Nezi.
To mu je san, jadnik. Napisao mi je i jednu pesmu.
Piše pesme, kao i ti. Jedino što se stidi, kao i ti.
Budala, nije hteo da ih čita čak ni meni.
Ali ja sam ih našla.
Mrdni malo te noge, hajde. Ličiš na smrznutog bakalara, dušo.
Dosta, mama, idemo. Svi nas gledaju, hajde.
Daj, zabavljaj se malo i ti. Nikad se ne opuštaš.
Zašto sam tako nesrećan?
- Šta si rekao? - Ništa.
Uvek si bio namrgodjen. Morao bi malo više da se opustiš.
Izvini trenutak, mama.
Onda? Šta je toliko smešno? Da se i ja smejem.
Razmisli? Igram sa svojom majkom, onda?
Ne zajebavaj. Odšetaj.
Nije joj dobro.
Mama, mama!
Pustite, pustite.
Mama, o Bože!
Onda ću da uzmem kotlete i sprećiću ih u sosu.
- Zatvaram i stižem. - Večeras je finale "Kanconisime".
- Kakva lepota! - Dovidjenja, gospodjo Viviana.
Do sledeće srede. Dovidjenja, gospodine Mansani. - Dovidjenja.
Moja je sestra nešto primetila.
Spremala se da sidje u magacin i na vreme sam je zaustavio. - Idemo dole.
Ali da požurimo.
- Evo nas, deco. - Gladna sam, htela sam da odem da kupim lepinju,
ali mi Bruno nije dao i udario me po glavi.
Počela je da igra loptu sa šalom.
A ne, deco, tako ne može. Jesmo se dogovorili?
Armando je u pravu, budite dobri.
Na kraju, gospodja Vivijana dolazi ovde samo sredom.
Sada sigurno meša svoj paradajz.
Sos je već spreman, samo da se zagreje. - Bravo ljubavi.
- Za pet minuta imam neka posla. - Naravno, Armando, dodji.
- Pum. - Danas prilično dobro, jelda?
Ne znam kako si mogla da prodaš one dve cirade,
cele sam ih zime držao na ledjima.
Dala sam veliki popust.
Jesi pogledao te fakture koje dospevaju?
Pazi, dobavljači se uvek plaćaju na kraju meseca.
I ne zaboravi, pine su nam ostale samo velike.
A, bolje.
Reci, Armando.
Treba nešto da mi kažeš? - Ne, bolje da idem.
Ove sandale sigurno ne mogu da se prodaju.
Stavi ih kao poklon sa kompletima amarantra.
Hoćeš da ostaneš na večeri kod nas? Imam spremljeno mnogo hrane.
Mogu da spermim i dva odreska.
Ne, čula si moju sestru. Bolje da odem.
- Neki drugi put. - Da se dogovorimo.
Hajde.
Deco, pozdravite gospodina Mansanija, i pomozite malo da raspremim.
- Dovidjenja, gospodine Mansani. - Ćao, ćao.
- Ljubavi, šta sik to obukla? - Dovidjenja. - Dovidjenja.
Mogao si u Luina Park da je vodiš, na automobile.
- Hajde, staklena vuna! - Sad sam ja kriv.
Htela je da igra i staklena vuna.
Falilo je samo da je voziš motorom.
- Ja čak nisam hteo ni da dodjem. - Ćuti, bolje bi bilo. Ćuti!
Pustimo je da se odmori noćas, zaslužila je.
A vi pokušajte da se pripremite za sve što može da se desi.
- Profesore, u redu? - Da vidimo kako će da se povrati od sedativa,
ali rekao sam vam , važno je da ne pati.
Naravno, da je ponovo stavimo na noge nema šanse.
Profesore, mi smo odlučili, odvešćemo je kući.
- Ko je to odlučio? - Ćuti, glupačo.
- Da li može? - Ma zar misliš?
Terapije mogu da se daju i u kući.
Ako tako vi osećate, i naročito ako to želi Ana,
vodite je kući. A sada sačekajmo.
Laku noć.
- Izvinite, bolje je, zar ne? - Ne znam.
Ja sam tu.
Šta radiš?
Polako, tu su deca.
Bože, vrata su otvorena!
Hajde, požuri, požuri.
- Tata... - Dete!
Šta radiš ovde?
I, kako si?
Dobro, je li?
Nemoj nikome da kažeš da si me video, dogovoreno?
- Ni mami, nemoj. - U redu.
Valerija? Brine te, a?
Pazi, ti o njoj moraš da vodiš brigu. Ti si već odrastao.
- Sa mamom je to sada ovako, kasnije ćemo da vidimo. - Pa da.
Hajde, na spavanje.
Bruno, dodji ovamo.
Tvoje. Vodi računa.
Nemoj da kažeš mami da sam ti ja dao. Idi, idi.
Šta radi, smeje se?
Mislim da je to bitno.
Sećaš se kad je umirala
u Banji Pankaldiju?
- Otac je fotoigrafisao i... - Ne, super osmica.
A, super osmica, tačno.
Da, sećam se. njoj je pozlilo, kolabirala je, šta je bilo?
- Neko začepljenje. - A, začepljenje.
Stavili su je na ležaj u ambulanti.
Bila je bleda, ledena. O, bila je mrtva.
Medjutim, posle je odjednom otvorila oči. Ovako.
"Baš mi prijala velika bombona sa kremom!"
- Šta se smejete? - Ništa, mama. - Hajde da se i ja smejem.
Ništa mama, pričali smo, onako.
Kako se osećaš?
- Ne, mama, ne smeš da skineš. - Ne.
- Malo da se pridignem. - Pridigni. Daj jastuk.
Uzmi jastuk, taj tamo.
Čekaj, mama.
- Polako, spremna si? Hajde. - Polako, polako.
A, baš si dobar, uvek dohvatiš.
Dobra su moja deca.
Mama, slušaj...
Pošto i profesor kaže da ako se tako želi onda može,
šta bi ti više volela, da ideš kući ili ostaneš ovde?
- Ja sam odlučila. - Šta?
Udaću se za njega.
Nisam razumela.
- Šta je rekla? - Nisam razumela.
- Žta, mama? - Ako se vi slažete,
mislite da je u redu? - Šta, mama?
Baš si teška! Hoće da se uda za Lorijana, ovog ovde.
O, Nezi!
Nezi!
- Hajde! - Nezi! Nezi!
- Reci Mario. - Ti je obavesti, nju!
Skloni se ti, samo gubimo vreme.
Hajde! Jao, jao Mario!
- Gde me vode? - U bolnicu, ne brini.
Nemoj da mi umreš, Mario. Nemoj da mi umreš.
Idi ti gore. Ako ona nije tamo, pozovi nas.
Da izbegnemo scene.
- Idem i ja gore? - Ti ostaješ sa mnom.
- Koja frka! - Nemoj ni da pokušaš!
Oče...
O, vidi.
Nije ništa.
Zadržaće me ovde, uraditi analize i posle me šalju kući.
Dobro mi je. - Pa da.
- Mama? - Dole je, sa Valerijom.
Da ih pozovem? - Ne, nemoj. Doći će ova. Besna je.
Dodji.
Uzmi ovo.
To daj mami.
Nemoj da čitaš. Skloni, stavi u džep, da se ne vidi.
Da te poljubim?
Ne, nema veze, idi.
Idi, idi. svejedno je.
Šta imaš da gledaš? Idi, idi.
"Draga Ana, u ovom ružnom trenutku
shvatio sam mnoge stvari koje pre nisam mogao da shvatim.
Opraštam ti sve greške i još uvek te mnogo volim.
Ova me je srčana slabost
zadesila jer sam daleko od tebe i od dece.
I odlučio sam da kada odavde izadjem..."
- Gde ti je mama? - Vrati mi, to nije za tebe.
Ne pada mi na pamet.
To radim za dobro tvog oca, tvoje i tvoje sestre.
Upamti to, jednog ćeš dana da mi budeš zahvalan. - Ma skloni se!
"Kad izadjem odavde doći ću po tebe i bićemo opet zajedno,
ako ti to budeš želela".
- Ana. - Ne, ona ne sme da udje!
Ima smelosti da dodje i žali a ubila ga je!
- Leda, smiri se. - Šta radi, poludela je?
- Sramota! - Tako je otac želeo.
- koja sramota. - Idemo. Ne obraćajte pažnju.
Bravo, idi. Mario te ovde ne bi ni želeo.
voleo je samo mene i i ova dva sirota stvorenja.
njih bi ponovo uzeo, ali tebe ne bi! - Sirota zanešena.
Nikad te niko nije voleo jer si sebična, zla.
i ružna si ko lopov! - Stidi se!
Zalužuješ da ostaneš na sred ulice!
Pusti me!
Ako ti je palo na pamet nešto oko stana, zaboravi,
jer ja tamo živim. Stan je Mario meni ostavio!
Veštica jedna. Pokazaću joj ja.
Otići ću do nekog advokata.
Hajde, Bruno! Otvori nam ta vrata.
Brum bum bum.
Evo nas! I hajde!
- Prodjite ovuda. - Na odlaznoj rampi, Ana in pol pozišn.
- Šašavko. - Kako lep stan.
Hajde da ponudimo nečim ove devojčice i profesora.
- Dušo, hajde ti? - Polako u krivini.
- Koliki sam vam posao nabacila. Dopada ti se moj stančić? - Super.
- Sad će profesor da nam pomogne. - Trenutak.
Sad ćemo da pomognemo.
Spremni? Jedan, dva, tri.
- Polako. - Sasvim polako.
- Samo polako. - Djada, sredi ti na čas.
Fiziološki rastvor uvek,
ovo, medjutim, samo kada pati.
I u infuziji ne više od dve linije. - Bruno...
Šta, mama?
- Naočare. - Da.
- Prijalo bi mi da nešto čitam. - Tu je Tireno, da ti ga dodam?
Ne, u novinama pišu samo o ružnim stvarima.
Prijala bi mi neka od revija, onih lepih,
znaš, sa slikama glumaca, ekskluzivnim intervjuima.
Razumem, poslaću da ti kupe, mene je sramota, mama.
Čega se stidiš? On se stidi!
Dobro, idem ja, daj.
Molim te, ne zaboravi da mi staviš mali televizor.
- Ima "Igrajući sa zvezdama". - Već si mi rekla.
Hvala.
Dodji ovamo.
Dodji, Bruno. Jedan minut. Dodji.
- Reci, mama- - Kako si? Propao si.
Nisam, dobro sam.
Spavaš noću ili si i dalje budan i ne znaš šta ćeš?
- Ma kakvi, naravno da spavam. - Valjda.
Zašto se malo ne okupaš u moru?
- Kupaću se u moru. - Da.
- Prijalo bi ti. - Dobro, kupaću se.
Lepi moj.
Hajde, mama, idem da ti kupim novine, revije, te stvari.
Da, Brunino moj.
Šta tebe muči?
Bio je ljubazan, setio se mene,
pustio me je ispred ostalih. - Jesi čuo?
Venčanje ćemo u subotu.
Dodći će lično zamenik gradonačelnika, učiniće mi tu uslugu.
Njegov je sin bio moj pomoćnik.
Ni za formalnosti nema problema.
Svi me u opštini uvažavaju.
Posle tolikih godina službe. - Zaslužio si da te cene.
- Ti si šmeker, Djankarlo. - I ti, Bruno.
Medju nam je oduvek postojao filing.
- Hoćeš ti da središ za televizor... - U čemu je problem?
Vidi, doneo sam čak i produžetak.
Staviću i DVD plejer, digitalnu.
- Ana lepoto, diskretna. Da te poljubim. - Hvala.
Profesore Ćerai. Ne, sedite. Odmah dolazim. Da uključim.
Doneo sam ti i ljubavne filmove koje voliš.
Staviću ti televizor ispred pa gledaj čitav dan.
Kad sam se rodila, živeli smo u via dele Navi,
a posle smo promenili poprilično stanova.
Bili smo i u jednom mezaninu, na stepeništu,
u nameštenoj sobi u Pontinu,
potom u Kotetu, medju vrteškama u via dei Pelagi.
Brzo, deco. Brzo, golman.
Ne slušaju me. Polako!
Ako poštuju pravila biće im lepše.
Polako, klinci! - Moj brat
je sada u gimnaziji jer je on ozbiljan. - Vale, hoćeš da se skloniš?
Ja, naprotiv, nešto baš i nisam za školu.
Dok smo bili u Kotetu, išla sam u Karlo Bini.
u prvom sam išla u Lamarmora, u drugom u Pisteli.
A sada sam u trećem u Kolombu.
- U Kolombu? Tamo sam i ja išao, sekcija G! - Stvarno? i ja sam u G!
Vidiš, još jedna slučajnost. Sad sam u ekomskoj,
ali mi učenje izgleda pomalo kao gubljenje vremena.
- Čim budem mogao, idem da radim. - Blago tebi!
I ja bih posle srednje prekinula, ali ne znam.
- Zar nismo rekli da ću ja tamo? - Pst! Pričam.
Čime ćeš da se baviš?
Voleo bih da idem na kurs za saobraćajca,
cenjen je to posao.
Baš ti zavidim što znaš šta hoćeš.
A ja ideju menjam svaki dan, frizerka, estetičarka, manikirka.
Znam, i to je lep izbor.
Ovde lepo idu. Koliko vam dugujem?
Ne brinite. Sve je sredio avokato.
Da vas nečim poslužim, možda kafa,
ali je ovde sve u neredu. - Nije važno.
Sledeći put, šta god da zatreba, firma Mainardi.
Ostavio sam i broj. - Hvala vam mnogo. - Dovidjenja.
Gas je već uključen,
napravićemo paštu na puteru a posle moram u kancelariju.
Kakvo je to izraz? Ne svidja ti se? Napokon stan!
Ovaj je advokat našao ovaj stan,
radiš kod njega a on nam i nameštaj poklanja?
Samo nam je pozajmio.
Ljubazan je. Kad bi bilo još ljudi kao on!
Mama, mama, mama!
Zove se Djankarlo, mnogo je simpatičan!
Jarac, podznak vaga, sudija u fudbalu,
otac mu je kapetan u gradskoj policiji.
Bože, osećam groznicu, zaljubila sam se!
Uzmi aspirin. Koja budalica!
Napraviću paštu na puteru.
Halo, ovde Ćenerini.
Samo da vidim da li je tu, budite na vezi.
Avokato, dotor Kanesa, da prebacim? Dobro.
- Ana... - Da?
- Niste mi ga prebacili. - Nisam? - Ne.
Vedite, morate da pritisnete crveno dugme mog lokala
ne spuštajući slušalicu, inače se prekine veza.
Izvinite, baš sam glupača, ne snalazim se baš sa tim dugmetima.
Ali pozvaću ga opdmah. - Nije bitno, pozvaću ga ja.
- Hvala. - Molim. - I izvinite.
Halo, kancelarija Ćenerini.
Trenutak zauzet je. Sačekajte na vezi.
U redu, sredila sam.
- Ana... - Da?
- Možete načas da dodjete u moju sobu, molim vas? - Naravno.
- Šta pričaš, jesi lud?! - Slobodno. - Dodjite.
Dodjite, dodjite.
Idemo tamo, komotnije je.
Izvolite.
Evo Ane.
- Hteo sam da vas upoznam sa Djulijanom, mojom suprugom. - Dobro veče.
- ČLast mi je, Nidjoti. - Dobro veče, Ana, drago mi je.
Navratila je ovde jer me večeras vodi u Gran Guardiju
da gledamo Arolda Tijerija. - Moramo da iskoristzimo pretplatu,
ionako će Mauro da zadrema u prvom činu, kao uvek.
Ovde je nešto za vašu decu.
- Bruna i Valeriju, je l' tako? - Hvala.
Nadajmo se da smo pogvodili veličinu.
Pa to je kašmir! Bogamu, nije trebalo!
Djulijana mnogo voli decu.
Da sednemo.
Razmišljala sam, zašto neku od nedelja ne bi svo troje došli koda nas na ručak?
Bilo bi mi veliko zadovoljstvo da upoznam decu.
Kako da ne, ako ne smetamo.
- Bio si u pravu, dušo, baš je šarmantna. - Jelda?
Hvala.
A vi, gospodjo Djulijana, ako mi dopuštate,
uživo izgledate mnogo bolje nego na fotografiji.
Bože, kako je draga!
Konjak?
Samo malo.
Hteo bih Benzidril kapi i Bromokodein sirup za kašalj.
A uzeću i ovo.
Za tečnost za ispiranje je u redu, ali za ostalo je potreban recept.
Znam.
Ali je doktor Rizaliti je danas u bolnici,
možda da vam sutra donesem. - Doktor Rizaliti? Zar on nije pedijatar?
Uvek mi je odgovarao pa nisam hteo da ga menjam,
stari, dobri Rizaliti. - Nismo ovlašćeni.
- Budite ljubazni, to je... - Budite ljubazni vi
i idite, molim vas.
- Tražim vam jednu uslugu. - Dosta, ne možemo više!
Bromkodein sa Benzidrilom,
traže samo narkomani u apsitnenijalnoj krizi. - Znam.
- Da li vam ličim na narkomana? - Čujte, znate li koliko ih ovde dolazi?
Čak i u sakou i sa kravazom. Pokušajte negde drugde
ili idite direktno na Ser T, tamo će da vam daju metadon.
Baldači? Tako! - Ne pokušavajte.
Molim vas, idite.
- Andrea Baldači, je l' tako? - Serenela, pozovi policiju.
Baldači...
Društvo, vidite? Andrea Baldači je sa Talinijevom.
Talini, mirni, molm.
Dakle, deco, treba raditi u parovima za istraživanje. - Neee!
Deco, mora.
Draga Talini, ovog puta neću da te stavim sa Gjakomelijevom.
Sa kim bi volela da radiš istraživanje?
Sa Mikelučijem koga mi je, jadnička, žao.
Malo se prenadmena! Pa dobro, u redu.
Mikeluči je ozbiljan. Dakle, Talini i Mikeluči.
Djakomeli i Arganti i bez rasprave.
Tako ćeš sve da uradiš ti a ja ću da lakiram nokte.
Ne razumem, treba da dodjem kod tebe kući?
Misliš da ja dodjem tamo gde ti živiš?
Ali molim te, ne pre pet,
jer pošto mi je kuća slobodna, dolazi Andrea, jasno? - Da.
- Šta si razumeo? - Bo, to što si rekla.
Ne, jer ne deluje mi da si baš spretan u tim stvarima.
Ćao, Lolina.
Bruno, ljubavi!
Razgovarala sam sa italijankom, kaže da si odličan.
Prekini da razgovaraš sa profesorima.
Prirodnjaka nisam znala.
Ljubazan, lep čovek, dao mi je telefon ako mi zatreba bilo šta.
- Iz prirodnog imam profesorku. - Da? Pa sa kim sam onda razgovarala?
- Hoćeš da kreneš, molim te? - Da, znaš da će danas
Lućana da me nauči da radim na fotokopiru. Baš je teško!
- Ćao, ljubavi. - Kreni.
Prema Burkšardu Srednji je vek bio transcedentalan,
univerzalistički... - Ja, sam, sva srećna, obukla čipkane providne gaćice.
A onaj je kreten imao tenis! - Antropocentrički, partikularistički...
Pokazaću ti, ali ne diraj rukama.
Nikom ne govori jer je Andrea mnogo ljubomoran.
Možda bi trebalo da počenmo nešto i da pišemo.
Ja i Andrea se žestoko tucamo. On je stvarno opsednut
i moram da pazim jer bi on da uleti u mene.
Ja mislim da ti to nisi dosad radio.
Da stavimo naslov, "Društvene transformacije
od Srednjeg veka do Renesanse".
Znaš šta kaže Djakomelijeva?
Da po celi dan sediš sam i pišeš tužnu poeziju
i masturbiraš na novinama.
Djakomejijeva je budaletina! Hajde da pišemo.
Reci mi najpre da li si se ljubio u usta.
mislim da to nisi u stanju. Andrea kaže da sam ja vanserijska.
Znaš, to je stvar tehnike. - Elena, ideš na jetru!
Završimo zadatak pa da idem. Jesi blesava?
To reci tvojim prijateljima neznalicama
iz onog kurvarskog kraja gde živiš.
Nisi nikad to uradio, jelda?
Ni ja.
Ali to je tajna. - Okej.
Dodji ovamo.
- Dodji. - Da, odmah.
- Zakuni se da nećeš nikome da kažeš. - Da. - Poljubi me.
Naravno.
- Andrea bi nas ubio oboje. - U redu.
- Ljubi me, ljubi me, ljubi me. - Odmah. - Pojedi me.
Bruno, kreni, imaš pismeni iz latinskog.
Samo unazad, strategijski.
Bila je Mis Pankaldi pre deset petnaest godina.
Pušila je u kabinama muževima prijateljica.
Kunem se, to mi je rekao brat od tetke.
Snimala je i jedan film u Kastoljončelu
jer je bila ljubavnica poznatog glumca...
Marčela Mastrojanija. - Bravo!
Prijatelj mog strica radi sa njom.
Rade one stvari utroje sa advokatom i suprugom.
- Priča se. Ali, bo. - Izvinite, ali ona je obična ninfomanska prasica.
- O, budite tihi, govori Baldači. - Nisam hteo da vam kažem,
ali ja sam je već kaznio. - Koga, prasicu? Neee.
- Hajde, nije moguće. - Ne, ne, ja verujem.
Nihil fugit a grinfiis Baldacci. Pustite ga da priča.
Došla je da razgovara sa profesorima i u jednom trenutku baci mi pogled
i uleti u toalet. - Neee!
Zaključala se i onda... navali, prvo s nogu, onda zguza!
Opaka je, voli ružne reči.
Onog ih je popodneva Elena želela po svaku cenu.
Ja, medjutim, nisam izdržao. Posle je došla i u apoteku
uz izvinjenje da me traži kod mog oca.
Pogodite šta je kupila. Kondus profilatikum!
Izvini Baldači,
pošto sam ti opalio devojku,
ne bih da sam joj napravio dete. Nisam bio pažljiv.
Da sam na vašem mestu napravio bih test trudnoće. Može da se desi.
Andrea nije istina, kunem se, ne veruj mu!
Mikelući je lud, to svi znaju. Andrea!
Bruno?
Zvali su me iz škole. Šta je bilo?
O Bože!
Ljubavi!
Bruno!
- Vidi šta ti je napravio. Ko je ta bitanga? - Jedan.
Andrea Baldači. Znaš ga?
Ne, zašto?
E to jer si bio sa njegovom devojkom.
Da te vidim.
Znaš da si mi i lepši ovakav. Moj srceparatelj!
Dodji ovamo.
- Imaš stomak? - Šta pričaš?
- Šta ti je? - Šta mi je, šta bi mi bilo?
Šta mi je?
Ni Valerija ne sme ništa da zna.
Kažem samo tebi jer si odrastao.
Šta?
- Slušaj - Trudna si? A sa kim?
Bruno, povezi me na motoru, vozi po lošim putevima,
tražimo najveće moguće rupe jer ja ne znam da li mogu da podnmesem!
Molim te, pomozi mi.
Ti si prasica,
opsednuta ninfomanka, sa svima se tucaš. Gadiš mi se!
Oprosti mi. Dodji ovamo.
Nisam htela da te povredim. Dodji, Bruno!
Ljubavi, gde ćeš? Gde ćeš?
Zašto si takav sa mnom?
- Ljubavi... - Skloni mi se!
Ljubavi, molim te!
Bruno!
- Šta se desilo? - Bez pitanja.
- Ima ji jednog kreveta viška? - Zagrejaću ti čorbu od povrća.
Ajoj... ajioj, al' me boli.
Šta je, mama? Hoćeš nešto da mi kažeš?
Okreni ono.
Valerija! Loriano!
- Evo. - Još.
Ne, mama, Ćerai je rekao da ne preterujemo sa morfijumom.
To je čarobna stvarčica. Sve ti prodje i odletiš.
- Krstijano... - Šta, mama?
- Jeste ga zvali? - Koga?
Kristijana.
- A ko je Kristijano, mama? - Jadno moje dete.
Šta je?
Gde ste bili? Sve sam morao da uvećam...
Ovo mora da bude na dva.
Valerija, dodji malo.
Ništa, izgleda da imamo brata. Zove se Kristijano.
Jesi šašav? Pušio si? Uvijao si travu?
Daj, glupačo. Mama je bila trudna. Rekla je to samo meni.
Kada?
- Kada? - Loriano...
Ti znaš sve, jelda?
- Ima dvadeset sedam, dvadeset osam godina. - Eto,
O, Bože, pa kako?
Sećate se onog leta kad je bila odsutna tri meseca
sa advokatom i suprugom u Abertoneu? - Da.
Krišom je otišla da se porodi.
- Bruno! - Ja sam mislio da ide da abortira.
O Bože!
- Gde je taj Kristijano? - Odrastao je sa porodicom svog oca,
koji je sada, jadnig, otišao.
Ona je mogla sve ove godine to dete da vidi samo izdaleka,
ali ja znam koliko ga je volela.
A on ništa ne zna. Takav je bio dogovor.
- Dogovor? Kakav dogovor? - Bože, brat!
- Pa, Valerija... - Brat, Bruno!
- Razumeo sam, može da se desi. - Gde živi, ovde u Livbornu? Ko je on?
- A i vi ste baš teški! - Šta su to, zagonetke?
- Ko je on, Bruno? - Reci nam.
- Ionako sam zbao da ću morati ja. - Reci mi, ko.
- Sin Ćenerinijevih. - Kako? Ne!
- Boga mu... - Bruno, idi! - Valerija!
Obrni, okreni, rekao sam mu.
Ali zašto?
Ne shvataš?
Znao si neke stvari a ništa mi nisi govorio.
Valerija, bila si mala. A i ja sam bio dete.
A onda si otišao da živiš lagodno za svoj groš!
Lep život.
Sve si svalio na moja ledja, Bruno.
Udala sam sa samo dvadeset godina.
- U redu. Moja je krivica. - Jeste, tvoja!
Ostavio si me samu! I ti si mi neki stariji brat!
- Ćuti. - Da ćutim?! Ma nosi se!
Nosi se ti. Nezi, nosi se i ti!
Nosi se Nezi, nosi se ti, nosite se svi.
Moglo je da se desi bilo šta, ja se nisam plašila jer si tu bio ti.
Loše si postupao sa mnom, ali si me voleo.
Udarao mi čvrge po glavi, ali posle si me mazio da zaspim,
izmišljao si pesmice samo zamene.
Moj obožavani stariji brat.
A onda si odjednom nestao.
Pokušavala sam da te zovem da ti kažem koliko mi nedostaješ, a ti:
"Sve u redu, hvala, a ti?". Ili mi čak nisi ni odgovarao.
I naravno da sam se pitala: "Šta sam mu učinila nažao?".
Tačno je, bila sam mala malo ograničena,
ali zašto si me, Bruno, tretirao kao glupaču?
Daj, Valerija.
Naterao si me da opet počnem da pušim, proklet da si!
Bruno.
Zašto si pobegao?
Zašto?
Bilo ti je dobro, hajde.
Pozdravimo velikim aplauzom.
Gospodo, Bruno Mikelući.
"Naopkao rodjen". Sastav u slobodnim stihovima.
Bravo, ljubavi!
"Naopako rodjen".
Hajde.
Kreni, ljubavi! - Hajde, kreni!
Rodjen sa nogama napred...
Sa nogama... Ali zašto?
Jesi lud?
Majka ti je samo neodgovorna, nije zla.
Možda sam i ja sa njom bila malo zla.
Imala sam svoje razloge.
Moraš da znaš da sam ja pre nje upoznala tvoga oca.
Udvarao mi se, vodio me na picu,
u bioskop. Ludo mi se svidjao.
Ali sam ga držala na odstojanju, u naše se vreme tako radilo.
Jednog mi je dana palo na pamet da ga povedem kući
da upozna dedu. Tvoja je majka imala šesnaest godina.
Lepa. Oduvek je bila lepša od mene, tu nema sumnje.
Ali i prilično...
savremenija.
Bila je nekorektna prema meni.
Nemaš pojma koliko sam patila, Bruno.
Ali šta se može, prošlo je mnogo vremena.
Ponos je mnogo ružna stvar, ne pravi moje greške, život je tvoj.
Ako hoćeš da ideš, idi.
Ali dosta je s mržnjom, Bruno.
Tetka mi je rekla da je otac ostavio neke pare
i da ako hoću da idem mogu da ih iskoristim.
Sirota tetka, nisi joj ni bio na sahrani.
Izgubio sa da vidiš scenu kada mama grli sanduk.
Da si je video kako plače.
Mnoge sam stvari izgubio.
Barem si postao bogat i slavan.
Naprotiv, siromašan i nepoznat.
- Budalo. - Ne, kamo sreće.
Normalan, što je još gore.
- Nisam razumeo. Znači vi bi trebalo da ste... - Tvoji brat i sestra.
- Ja sam Valerija a on je najstariji, Bruno. - Bruno.
Izvinite.
Da, reci.
Ne, ne, stižem. Stižem odmah. Da.
Izvinite, dan je danas nešto poseban.
A da mi kažete u čemu mogu da vam pomognem.
Da. Došli smo da te pozovemo na venčanje naše majke.
A to je uostalom i va... tvoja. - Naša.
Zašto se udaje. U stvari, umire a udaje se.
- Tačno. - Da, tako. - Da, svakako.
Uglavnom, mislimo da bi joj to pričinilo zadovoljstvo.
U stvari, možda, uglavnom... i tebi bi bilo lepo, zar ne?
Da, imaš veoma posebnu majku.
Meni je upropastila život, i njoj isto.
Ako bi eventualno došao da je upoznaš, upopastiće i tebi. Nikad se ne zna.
Odmah se vraćam.
Ali vi ostanite, vratiću se.
- Samo nekoliko minuta i stižem. - Da.
- Šta mu govoriš? Jesi lud? - Zašto? Nije istina?
- Zašto to njemu pričaš? - Brat nam je.
Ticijana, molim te, sačekaj dva minuta, onda odi tamo
i reci onima dvoma da sam imao iznenadnu obavezu.
Ali ljubazno, molim te. Kad budeš sigurna da su otišli,
zovi me i ja se vrašam. Molim te. - U redu. - Svet je poludeo!
Majka ti se udaje a ti mi ništa ne govoriš.
Dobro je što me je ona pozvala. Ja obožavam venčanja.
- Kako te ona pozvala? - Divan je Livorno, zar ne?
Zašto kažeš da je odvratan? Oseća se miris mora.
- Moja sestra Valerija. - Napokon da te upoznam!
- Da je bilo do njega! - Pa da, malo morgen
što bi me ovaj tvrdoglavko upoznao sa svojom devojkom.
Ne koristi tu reč. Strefiće ga infarkt.
Čekaj, čekaj.
Znaš da si baš lepa?
Hvala. A i ti si prelepa. Nije mi to uopšte rekao.
On u životu vidi samo ono ružno.
Takav je, ne priča, ne izjašnjava se, zar ne?
- Kako možeš da budeš sa njim? - Odakle znam. Ja ga obožavam.
- Jeste završile? - Evo nas. - Koje maltretiranje.
Prija ti vazduh u Livornu.
Polako, sunce vam vaše, posle će da fali!
Hajde, deco, budite dobri.
Ako ih opet vidim kod salata ispljeskaću ih!
-Djiankarlo. - Da, izvinite profesore, stižem odmah.
Naručio sam tri poslužavnika sa salatama a samo su dva doneli.
A nisu poslali ni milibrot.
- S sad, šašavci, kako ćemo? - Smiri se, Loriano. Sedni.
Ćuti jer od jutros sam tri puta išao u ve ce.
Pa, super.
- Slobodno. - Dodjite.
Već ste stigli!
Nadam se da nije bilo problema sa parkningom.
Ako zalepe kaznu, ne brinite, ja ću da sredim.
- Imam vozača. - Rekao sam to da se malo nasmejemo!
Ja sam Barbaći, iz Opštine. Ovo je Loriano, Nezi,
koji bi bio... - Kako da ne, mladoženja! Moje čestitke.
- Drago mi je, sretno mi došli, ekselencijo. - Uzbudjen je.
Zvonili su.
- Ne, idem ja. - Drago mi je.
Izvinite, onorevole, ali imali smo ozbiljan problem
sa milibrotom. - Bife je tamo.
- O, Kristijano! - Ćao. - Dodji. - Mogu? - Moraš.
- Hvala ti što si došao. - Hvala tebi.
- Ovo je Kjara, moja devojka. - Drago mi je. - Drago mi je, Bruno.
Htela je da dodje i... moja majka.
- Bruno, kako si? - Dobro. - Daj da te vidim.
- Sećaš me se? - Kako da ne. Tamo je bife.
A, možemp... Dodji, ljubavi.
Hvala. Skinuli ste mi veliki teret.
- Tamo je bife. - A? Da, naravno. Hvala još jednom.
Mlada je spremna!
Čeka vas, ovuda, napred.
Kako si se to obukao? Kao kondukter u autobusu.
Videla si da je doša zamenik gradonačelnika, dotor Kaćalji.
- Čast mi je. - Da, izvinite, drago mi je.
- A sad da požurimo. Gde je Bruno? - Tu sam, mama. Djankarlo!
- Da krenemo? - Da.
- Kristijano! - Gospodjo Ana...
Kristijano, ljubavi moja, dodji ovamo.
Da te vidim. Kako si lep. Madonina moja!
Kristijano, bio si lep i sa dugom kosom,
kao kad si studirao. - Hvala.
- To je tvoja devojka, je l' tako? - Da, Kjara.
Lepa devojka.
Kad ćete da se uzmete? - Bo, uskoro, ne znam.
- Nemoj kao Bruno. - Pa jeste.
Sa zlatom od devojke koju je našao, on još odugovlači.
- O, gospodja Djulijana je došla! - O Bože, Ana!
Pa, da počnemo?
Daj, Loriano. Dodji ovde, inače neće moći da se izadje.
- Kumovi su tu? - Da. - Da.
- Možemo da krenemo sa ceremonijom. - Da.
Vi ste gospodin Nezi Loredano zvani Lorijano?
Zoveš se Loredano?
- A vi ste gospodja Nidjoti Ana? - Da.
Po pravilima službe moraju da se pročitaju članovi zakona
koji regulišu prava i obaveze supružnika.
Venčanjem supružnici stiču ista prava
i prihvataju iste dužnosti.
Iz venčanja proističe obaveza vernosti,
moralne i materijalne pomoći,
dogovora u interesu porodice i zajedničkog života.
Venčanjem se oba supružnika obavezuju da izdržvaju,
uče i vaspitavaju potomstvo, vodeći računa o mogućnostima,
prirodnoj naklonosti i stremljenjima dece.
Iako su oni malo poodrasli.
- Malo... - Vi gospodine Nezi Loredano zvani Lorijano,
nameravate da uzmete za suprugu ovde prisutnu Nidjoti Anu?
Da.
- Šta si rekao? - Rekao je da.
A, baš dobro.
Vi, gospodjo Nidjoti Ana, nameravate da uzmete za supruga
gospodina Nezi Loredana zvanog Lorijano?
Da sam znala da se zove Loredano...
Ali sad nema veze, u redu je.
- Da li su svedoci čuli? - Da. - Da.
U skladu sa zakonom proglašavam da su gospodin Nezi Loredano zvani Lorijano
i gospodja Nidjoti Ana stupili u brak.
A sada, po tradiciji, razmenite prstenje.
- Hajde. - Hajde, znao sam.
Polako, Loredano, sve je pod kontrolom.
Evo ovde, polako.
Sada možete da poljubite mladu.
Na svet je doš'o sa nogama napred...
Milano je divan grad,
ali i tamo je parkiranje problem. - E, jeste.
Problem nedostatka odgovarajućeg prostora
imamo i mi u Livornu. Mada je manji od Milana,
taj se problem ne rešava lako. - Svakako ne.
Kvartovi su prenatrpani automobilima stanovnika. Zar ne, avokato?
- Svakako. - Ako Opština uvede plave zone,
ljudi se bune jer se parking plaća,
trgovi ne smeju da se diraju, oni su vlasništvo pešaka.
- A sada dosta Serdjo. - Sa pevačem grupe dolaze lepotica i zver.
Zašto ne pevate na engelskom?
Ima dobrih pesnika od kojih mogu da se uzmu reči.
tu je Dilan Tomas, onda Šekspir.
Ujko, mislim da su reči divne. Zašto si prestao da pišeš?
- Pisao si, Bruno? - Ne, kao klinac.
Ujko, zašto ti i Sandra ne dodjete malo da živite u Livornu?
- Ma daj, super. - Lepa ideja! Ovde se ber više poznajemo.
- Možda jednog dana... - Odgovarala bi Pjaca Macini
lep podzmeni parking... - Bruno...
- Pokupi malo poslužavnike tamo? - A veliki su i ekopodsticaji.
- Otvaraš? - Izvini, nastavićemo posle, interesantna je tema.
U redu.
- Da ponesem ovo? - Budi strpljiva. - Zašto? Simpatičan je.
Idem ja. Super, Bruno! Koji dan danas!
Dobrop veče. Izvinite, ali čuo sam za slavlje gospodje Ane i...
Nažalost, već je gotovo.
- Moja se tašta odmara. - Moglu li bar da pozdravim Valeriju.
- Ćao. Dodji. - Izvoli.
- Valerija je tamo u kuhinji. Izvoli. - Hvala, mogu, mogu...
Valerija, tu ti je šef, Valezi.
Dobro veče. Doneo sam ovo.
- Bravo. - Za tvoju mamu.
Shvatila sam.
- Da li bi i ti kafu? - Hvala. - Da.
- Zdravo. - Zdravo.
- Hvala. Kako si? - Pa, kako bi bila?
- 'Veče. - Zdravo.
- Drago mi je. - Ja sam sin, u stvari brat...
- sin... uglavnom... - U redu, nema problema.
- Moja sestra Kjara... devojka Kjara. - Izvinite.
Izvinite, više ništa ne razumem.
Bruno, hoće vas dvoje.
Mnogo zamora, morao sam da povećam sedative.
Još jedno interesantno komercijalno polje mogao bi da bude dvor.
Mama...
molim te ljubavi, hoćeš ovo da mi skineš? Dovolčjno je.
Da. Podigni se malo, hajde. Bravo.
- Hvala. - Hajde, daj mi.
Čula sam. Čula sam da pevate.
- To Serdjo, mama. - Hoćemo i mi malo da zapevamo?
- Daj, mama. - Kako je išla ona što nam se mnogo svidjala?
Da li čuješ ovaj... glas
- To srce moje peva. - Zajedno.
- Bruno! - Da.
Ljubavi, ljubavi, ljubavi, to jedino znam da kažem
a ti ćeš da razumeš.
Uzeo sam gitaru... - Divno!
... i za tebe sviram.
Vreme da se nauči al' da sviram neznam ja,
ali za tebe sviram sad... Pevaš?
Prva lepa stvar što od života imao sam ja
tvoj je mladi osmeh, to si ti.
Medju drvećem je zvezda, noć je sada svetla,
i srce ljubavi sve više puno, sve više i više.
Sve više...
Hajde, mama, dosta.
Ne zamaraj se. Odmori se sada malo.
Ne zamaraj se. - Sve se okreće. Ali je lepo!
Hoćeš malo da odspavaš, mama?
- Pao mi... - Zašto se smeješ?
- Pao mi je na pamet Lenci. - Lenci?
Kako je bio smešan!
Ne sećam se.
- Lenci, onaj sa perikom. - Jednom, na terasi Maskanji,
odletelo mu je u more. - A, novinar.
- Ili onaj fašista? - Grof Augusto Paoleti.
- Augusto Paoleti. - Umro je? - Da.
- Skočio je na glavu u prazan bazen. - Zavšrio je kao šaljivdžija.
- A Mansani, mama, kako je bio mlitav? - Ali je bio dobar.
Kad ono mi odosmo,
tako mu je to teško palo da je zatvorio radnju. Jadnik!
Bio je zaljubljen, mama. Svi su u tebe bili zaljubljeni.
Ćenerini nije.
- Tu sam se ja zavaravala. - Ali i on...
A, ne, on je samo u ženu gledao.
Lepa žena, jeste je videli?
Ti si mama mnogo lepša.
Ali najbolji je od svih bio vaš otac.
Vika, batine, ali i puno ljubavi, mnogo.
Od one je slike poludeo, jadnik.
- Koje slike? - Pogledaj, tamo je u fijoci.
Uzmi je.
Vidiš.
Blesavi fotograf je stavio u izlog.
Otac je prolazio tamo i čuo komentar ljudi.
A znate kakvi su ljudi. - Naročito ovde u Livornu.
- Šta imaš protiv Livorna? - Sve. Baš sve.
Tvrdoglav je bio, kao ti, tvoj otac.
Ajoj, koji rad, deco moja.
Ali bilo nam je i lepo. Jelda?
Ana...
Anaaa!
- Hoću da vidim. - Bolje nemoj.
Dodjite ovamo.
- Ljubavi... - Djankarlo, čekaj.
Bruno...
Bruno, nije mi dobro. Nisam to očekivao. Izvini.
Serdjino, daj.
Ljubavi, ljubavi...
- Ljubavi, zagrli me. - Djankarlo, rekla sam ti, čekaj.
- Plači, plači. - Moja mama.
Plači, Valerija.
- Ne znam da li ću da izdržim. - Tu sam ja.
Srce će da mi prepukne. - Volim te. Tu sam.
- Oče, idemo kući, bolje je? - Pa jeste. - Idemo, daj.
Moja mama.
- Saučešće, laku noć. - Laku noć.
Laku noć. Saučešće.
Srce će da mi pukne. Ne mogu da podnesem.
Stani malo,
Stavićete je unutra?
Tako se to ne radi, pogledaj dole,
Popadao malter.
- Rade kao... - Daj, Loriano.
Nemaju volju!
Izvini, ovi ovde, ako dopuštaš.
- Loriano, nećeš da dohvatiš. - Hoću, nisam kepec
Rekao sam ti, komadići maltera. - Hvala.
Posle uzmite neki sundjerčić i lepo očistite.
- Vidi, ovde i ovde. - Hvala.
Šta kažeš, da idemo autobusom ili bi radije da prošetamo?
Mogli bi da uzmemo i taksi.
- Kako se osećaš, ljubavi? - Dobro, dobro. Dobro sam.
Ako želiš možemo ovde da ostanemo do sutra.
Mogu da sidjem da nešto kupim za večeru.
Sandra...
Imaš kupaći kostim?
Ne misliš da sam došla u Livorno bez kupaćeg kostima? Naravno da imam.
Zato što ja nemam.
Nemam.
Hajde, šašavko, dodji! Odlična je.
Ulazi, hajde!